Okej.
Det var det verkligen. Det lät snyggt.
Men det kanske var lite väl snyggt. Lite väl polerat, för perfekt.
Lite för formellt. Det ska låta mer spontant.
Förstår ni vad jag menar? Tänk på att den här typen av jazz-
-föddes på...bordellerna.
Konferens i parapsykologi
Inte bara utvecklade arter visar prov på fenomenet.
Det gör även de ryggradslösa djuren.
Fjärilarna, termiterna och zebrorna...
Alla dessa djur använder sig av telepati när de ger order-
-och utbyter information.
Det här kan vi enkelt bevisa:
Sätter vi en fjäril i en bur kommer den inom ett par timmar att omgärdas-
-av en mängd andra fjärilar, som skyndat dit i en svärm.
De kan t.o.m. flyga ett antal kilometer.
Det här är ett exempel på telepati. Även nyfödda barn har förmågan-
-men förlorar den när de lär sig att kommunicera med ord.
Men det finns undantag. Vissa människor förlorar inte förmågan.
Helga Ulman är i Italien för att hålla ett antal föreläsningar.
Helga har en otrolig, telepatisk förmåga. Vi häpnar över hennes gåva.
Jag lämnar ordet till Helga.
Jag vill understryka att min förmåga inte har något att göra med magi.
Det har inget att göra med mystik eller spådom.
Jag uppfattar saker som sker eller som redan har skett-
-men jag kan inte förutse framtiden.
Jag uppfattar tankarna då de föds, och ibland även långt därefter.
En del tankar är så starka att de fastnar i rummet-
-precis som ett tåligt spindelnät.
Ni, min herre.
Herrn på tredje raden.
Ni har högerhanden i fickan.
Håller ni inte en nyckelknippa med fyra nycklar i handen?
-En av nycklarna är lång. -Attan.
Det stämmer. Här är nycklarna.
Ert namn är Pietro...Pietro.
Jag ber om ursäkt för uttalet. Valgoi?
-Det stämmer. -Jag skulle vilja fråga er en sak.
-Kände ni signora Ulman sen tidigare? -Nej.
Jag vill inte tjata, men har ni inte gett henne ert namn?
Nej, absolut inte. Jag bor i Bologna och kom hit för tre timmar sen.
-Det är helt omöjligt. -Tack.
Nej! Förvsvinn härifrån. Nej!
Jag ber om ursäkt.
Förlåt mig.
Det är något... Någon här...
Nej, jag vet inte...
-Jag ber om ursäkt. -Helga.
Det var... Jag kan inte förklara det.
Det var märkligt. Det kändes som om någon högg en kniv-
-rätt in i min kropp... Jag ber om ursäkt.
Nu känns det bättre.
Nu känner jag det igen. Här är den!
Döden finns i den här salen.
Något finns här ibland oss.
Jag har fått kontakt med ett ondskefullt sinne.
Den här personens tankar kretsar kring död. Försvinn!
Du...har redan dödat.
Och du kommer att döda igen.
Den där sången... Barnramsan.
Huset där borta...
Och...döden!
Och blodet... Jag är rädd!
Lugna er, signora. Nu räcker det.
Vi gömmer allt, allt måste se ut som tidigare. I huset.
Ingen vet något, och ingen ska någonsin få veta. Glöm allt.
Vi måste glömma allt som har hänt.
För alltid... För alltid.
Mår ni inte bra?
Kan jag göra något?
Upplevelsen var enormt tydlig. Det var fruktansvärt i sin tydlighet.
Det kändes som om någon stack in en tagg i min hjärna.
Jag hörde hans tankar. De är sjuka, grymma och samtidigt barnsliga.
När jag satt där uppe inför åhörarna avslöjade jag inte allt jag kände.
Ikväll skriver jag ned allt.
Du får anteckningarna imorgon.
Gör vad du vill med dem. Jag säger det till dig-
-eftersom jag har förstått vem mördaren är.
Vad är det? Är något på tok?
En ondskefull tanke. Den måste ha fastnat här inne.
Alldelses nyss kände jag dess närvaro.
Jag måste erkänna att jag är rädd. Verkligen rädd.
Jag måste absolut vila. Jag är alldeles utmattad.
Jaså? Ska vi prata om det direkt?
Jag vill att ni publicerar den här artikeln medan jag är kvar i Italien.
Javisst. Jag är ensam hemma.
Jag är bara lite upprörd.
Men oroa dig inte.
Vi får talas vid imorgon.
-Hinno, Marc. -Vad betyder det?
Det får du allt förklara.
En av gästerna i baren sa det till mig.
Han påstod att det var något man sa på Tahiti.
Eller var det på Madagaskar...?
Jag är så full att jag redan har glömt det.
Men det skulle tydligen betyda samma sak som "Alla salute, cheers..."
"A votre santé, skål!"
När jag var i Amerika träffade jag många som du.
Folk som dricker mycket.
-De klarar sig inte så länge. -Och varför skulle jag vilja det?
Du talar som en sann masochist. Uppenbarligen har du talang.
Det handlar inte om masochism, tvärtom.
Vet du en sak?
När jag är full känner jag mig lycklig.
Och dessutom spelar jag bättre!
För mig är ett piano som en vacker kvinnokropp.
När jag kittlar henne...
Lägg av nu.
Apropå pianospel är min rast slut.
Det är bäst att jag går tillbaka till mitt klinkande.
Annars får jag inte betalt för kvällen.
Okej, då. Upp med dig.
Skillnaden mellan oss två är politisk.
Vi är båda relativt duktiga pianister, eller hur?
Men medan jag är pianots proletär-
-så är du en borgarbracka.
Du spelar för konstens skull, och det njuter du av.
Jag däremot gör det för att överleva. Det är inte samma sak.
Bravo! Det här var ett kapitel i din filosofi jag inte kände till.
Det är faktiskt helt nytt. När jag är full blir mitt intellekt knivskarpt.
Vad var det där?
Det lät som ett skrik.
Vem vet? Kanske blev någon våldtagen.
Jag skålar för dig, våldtagna jungfru.
-Hej då, Marc. -Adjö.
Adjö.
Fem slag, 12 sår som antagligen tillfogats med en slaktarkniv.
Offret är en kvinna i 35-årsåldern. Hon har skador över hela kroppen.
-Ni är visst utlänning? -Ja, jag föddes i London...
...men jag bodde några år i USA innan jag kom hit.
-Och vad gör ni här i Italien? -Jag är jazzpianist.
-Jag undervisar på konservatoriet. -Så ni spelar piano?
-Så ni har inget riktigt arbete? -Jag sa ju att jag är pianist.
Javisst, ja.
-Så det är det enda jobb ni har? -Är det inget riktigt jobb för er?
Nej, då. Vad är det ni säger? Det skulle jag aldrig säga.
Tvärtom, jag har en kusin som spelar...
-Vad? -Hon spelar fiol.
-Visst är tavlorna märkliga? -Ja.
-Har ni flyttat något härinne? -Är ni galen?
Vi flyttar inte på något. Är det något som inte stämmer?
Nej... Det var nog bara en känsla.
-Vad var det ni ville veta? -Just det, offet. Varsågod.
-Ni kände henne visst? -Ja, jag bor här ovanför.
-Vill ni ha lite kaffe? -Ja, tack.
Den där mörka regnrocken... Berätta lite om mördarens regnrock.
Ursäkta mig. Jag har aldrig sagt att det var mördarens regnrock.
Jag sa bara att jag såg en man i en regnrock som sprang från huset.
-God kväll. -Nej, nej. Förvsvinn härifrån.
-Här får du inte komma in. -Inte? Ni borde ha ringt pressen.
Bort med tassarna. Vi är mitt uppe i en komplicerad utredning.
-Är det inte Gianna Brezzi? -Jovisst, kommissarien.
-Vem sa att det hade skett ett brott? -Även jag har mina källor.
Offret var välkänt även i Italien.
Hon talade på en viktig konferens i eftermiddags.
-Och vad hade hon för arbete? -Hon var ett slags spåkvinna.
-Hon kunde läsa andras tankar. -Det var inte illa.
Ni där borta. Jag är helt säker på att ni såg det hela.
Det är ni som är huvudvittnet.
Ring Mingozzi, Fabbroni. Och sen ringer du stationen.
Varför måste jag följa med till stationen? Jag har redan sagt allt.
Vi måste skriva ned ert vittnesmål. Ni vet hur det är med byråkratin...
Och så vill vi veta var och när ni är född, och numret på ert pass.
Det känns som om mitt huvud håller på att explodera.
Vad i helvete gör du här så här dags?
-Jag var fyra timmar på stationen. -Just det, ja.
Jag glömde bort mordet.
-Hur gick det? -Vilken fråga! Hur skulle det gå?
-Jag följer dig hem. -Nej, tack. Jag klarar mig.
Jag sa ju att jag klarar mig.
Mitt stackars huvud!
-Hur mycket drack du? -Hur ska jag kunna minnas det?
Jag minns inget av ikväll, men det måste ha varit en hel del.
-Följ med till mig och ta en kaffe. -Nej, tack.
Det är bäst att jag går hem till mig och sover.
Hej då.
Carlo, såg du mannen som försvann från huset?
-En man? -Ja, i en mörk regnrock.
Jag tror att det var mördaren.
Vänta lite. Jo, jag såg honom bakifrån helt kort.
Jag råkade ut för något märkligt. Jag vet inte ens om det har hänt.
När jag först kom in i kvinnans lägenhet-
-såg jag en tavla, men en stund senare var tavlan försvunnen.
Vad tror du hände?
Kanske någon flyttade tavlan då den föreställde något viktigt.
-Vad sa du? -Tavlan föreställde något viktigt.
Nej, det tror jag inte. Den föreställde en grupp ansikten.
Den var väldigt märklig.
Kanske såg du något så viktigt att du inte ens minns det.
-Jag vill bara förstå vad det var... -Ibland är det du ser...
...i själva verket det du inbillar dig.
Allt blandas i minnet som en cocktail-
-och du lyckas inte skilja på smakerna.
-Jag talar ju sanning. -Nej, det är det du tror.
Men i själva verket handlar det om din version av verkligheten.
Det händer mig ofta.
Mannen med rocken är Giordani. Han är professor i psykiatri-
-men även intresserad av parapsykologi. Han försörjde Helga.
Mannen i glasögon är Mario Bardi.
Han är ett slags medium och var också en nära vän till Helga.
Ska vi gå?
När jag ändå kommer ihåg det.
Tack så mycket. Det är alltid kul att hamna i mördarens blickfång.
-Jag har faktiskt ingen kille. -Inte jag heller.
-Det får man väl hoppas. -Jag menade flickvän.
-Så det är därför du är så irriterad! -Skulle jag vara irriterad?
Du kliar dig ju hela tiden och dina händer skakar. Vad är det med dig?
Jag har ju sagt att jag är konstnär.
Vi konstnärer är känsliga själar. Har du förstått?
Vi har inte elefanthud som ni journalister.
Folk brukar säga att jag har en underbar hud. Känn här, bara.
-Inte illa. -Den är fantstisk.
-Jag kan få dig att slappna av. -På kyrkogården? Är du galen?
-Nej. -Dessutom har jag annat att tänka på.
Visst, ja. Du är livrädd. Du kissar nästan på dig.
-Och allt är mitt fel. -Jag vill faktiskt se mördaren.
-Jag vill se honom i ansiktet. -Du borde återvända till England.
-Jag har bestämt mig för att stanna. -Bestämde du dig nu?
Kanske det. Jag måste koncentrera mig så att jag minns.
Jag vet att jag såg något viktigt den där natten, men jag vet inte vad.
Ska du köra?
Vänta. Du måste göra så här. Dörren fungerar inte.
Viva l'Italia!
-Sätet är sönder. Är det obekvämt? -Nej.
Du kan väl hjälpa mig med den här mordhistorien?
Gör jag ett scoop slipper jag kanske ifrån lokalnyheterna?
-Vad gjorde du? Du låste dörren. -Fick jag inte det?
Bara en mekaniker kan öppna den. Det fattades bara det.
Attan!
-Bilen är inte helt ny. -Kör på, är du snäll.
-Jag lider av cellskräck. -Okej.
Vet du varför bumerangtillverkarna i Australien går i konkurs?
De går i konkurs eftersom deras varor alltid skickas i retur.
Visst var den bra?
-Har Carlo kommit än? -Han kommer aldrig före kl. 22.
-Säg till honom att vi måste prata. -Absolut.
"Allt det som finns i huset... Vi måste gömma det."
"Ingen kommer att få veta något."
"Glömma..."
"Vi måste glömma allt."
"För all framtid."
För all framtid...
Det var allt. Hon pekade mot mitten av sjätte eller sjunde raden.
-Minns ni hur åhörarna såg ut? -Nej, det är omöjligt.
Ljuset var riktat mot oss. Salen var mörk.
När jag tänker efter minns jag något. När Helga talade-
-minns jag att jag hörde något från sjätte eller sjunde raden.
Jag minns inte exakt.
-Vad var det ni hörde? -Kan ni upprepa frågan?
Jag sa: Vad var det ni hörde?
Det är svårt att säga. Det lät som om någon reste på sig och gick.
Men det var bara en känsla. Det var svårt att se något.
Där ser du. Du är inte så spänd längre.
Du lyckas knäppa knapparna utan att darra på handen.
Sluta tjata om att jag skulle vara spänd. Det är så här jag är.
Det beror på mitt konstnärstemperament.
Varför blev du pianist?
Enligt min psykolog beror det på att jag undermedvetet hatar min far.
När jag slår på tangenterna, slår jag honom i själva verket på käften.
I själva verket beror det på att jag älskar musik. Du, då?
-Varför är du journalist? -Jag gillar att jobba.
-En kvinna måste vara självständig... -Börja inte med jämställdhetsfrågan!
Det stämmer inte. En man är inte som en kvinna.
Kvinnor är ömtåliga.
-De är bräckliga. -Vad? Ömtåliga?
Bräckliga?
-Vad sysslar du med? -Kom hit.
-Vad vill du? -Vi bryter arm. Kom.
-Låt oss se vem som är ömtålig. -Lägg av.
Är du rädd?
Du kan ju inte börja innan jag är redo.
-Det gills inte. Du måste vara lojal. -Du med.
Ibland måste man bara följa reglerna, Gör vi om det, måste du göra det.
-Okej. Menar du det? -Ja.
-Armbågen måste vara på bordet. -Jag kan reglerna.
Vi börjar när jag säger till.
Är du beredd? Då kör vi. Ta det lugnt.
Ett...
Två...
Tre... Då kör vi.
Det gills inte! Du lyfte armbågen från bordet. Det är ett gammalt knep.
-Du fuskar ju. Det är helt absurt. -Okej, då.
Du är en stor, stark man. Jag ger upp.
-Vart ska vi nu? -Vart vi ska?
Jag går ingenstans med dig. Går jag någonstans, gör jag det ensam.
Visst, men vart ska du gå?
Jag ska gå till en vän.
Jag har saker att göra utöver att bryta arm med dig.
Jag följer ett viktigt spår, men jag säger inget till dig.
-Kom igen. Varför får inte jag komma? -Nej.
-Vi började ju tillsammans. -Nej.
Statistiken visar att man inte kan arbeta med frigjorda kvinnor.
Vare sig du gillar det eller inte så jobbar jag ensam.
Lyssna här. Gör som du vill, din idiot.
Jag fortsätter med min undersökning så ser vi vem som vinner.
-Är det här en annan utmaning? -Ja, det kan man säga.
Okej. Vänta, du har inte sagt när vi kan ses igen.
-Aldrig mer. -Verkligen?
Vi kan väl ses i natt?
-Kommer du hem sent? -Jag vet inte.
Jag försöker ringa dig.
-Okej. Men som jag sa... -Ursäkta mig.
-Vill du inte, får du säga det. -Jag vet bara inte när jag är hemma.
Okej.
Adjö.
Säg mig sanningen.
-Tycker du att jag är så ful? -Nej.
Vad är det som är fel, då? Är det min doft, eller något annat?
Absolut inte. Vad menar du?
Inget. Jag bara undrade.
-Jag är Marc, en vän till Carlo. -Men kom in, kära Marc.
Carlo pratar ofta om er. Ni är väl ingenjör?
-Nej jag är pianist. -Är ni pianist?
Slå er ned. Vill ni ha en kopp kaffe eller ett glas likör?
Nej, tack. Jag ville bara prata lite med Carlo.
-Han var inte på baren. -Passar den här likören?
Det är visst en Coca-Cola. Jag gör lite kaffe istället.
Gör er inget besvär. Jag ville bara träffa Carlo.
Då ropar jag på honom.-Carlo!
Jag är visst helt förvirrad. Förlåt mig.
Carlo har ju gått ut. Men följ med mig, bara.
Slå er ned.
Berätta om er själv. Hur länge har ni arbetat som ingenjör?
-Nej, jag är pianist. -Och jag har varit skådespelerska.
Titta på fotona. Visst var jag väl duktig?
Det är jag alldeles säker på. Tyvärr var jag ju inte med...
Glöm det. När jag gifte mig med Carlos far-
-så ville han att jag skulle sluta arbeta. Allt tog slut då.
Nu tröstar jag mig med pianot. Och även ni spelar ju.
-Ja, jag är ju pianist. -En ingenjör som spelar piano!
-Ska vi spela en duett? -Tyvärr har jag lite bråttom.
Jag behövde verkligen prata med Carlo om något viktigt. Vet ni var han är?
Han har gått till en Massimo Ricci som bor på Via Crescenzio nr. 28.
Förlåt mig. Jag har visst kommit fel.
Jag letar efter Carlo. Hans mor gav mig den här adressen. Är han här?
-Javisst. Kom in, bara. -Tack.
Om ni bara visste hur dåligt han har mått. Vad kan ha hänt honom?
Han mår fortfarande dåligt.
Där ser ni. Så där har han suttit i över en timme.
Först drack han som han brukar, kanske t.o.m. mer än han brukar.
Sen började han yra.
Hej... Vem är det här, då?
Så du avslöjade mig med händerna i kakburken.
Din vän Carlo är inte bara ett fyllo.
Han har dessutom en bisarr, sexuell läggning. Vilken överraskning!
Jag struntar väl i din läggning, men dricker du så där är du snart slut.
Och jag har talat om att jag kanske inte bryr mig om det.
Levern och inälvorna har lagt av.
Res på dig. Håll huvudet under kranen så går vi ut och tar lite luft.
Jag tycker om honom, men han är alltid ledsen. Idag drack han mycket.
Han yrade en massa. Jag trodde nästan att han blivit tokig.
Först ville han gå, sen att vi skulle älska, och sen ville han sova.
Det blev bara värre. När han började skrika ville jag ringa på en läkare.
-Vill du ha en kaffe? -Nej, det är sent. Jag måste gå.
Annars får jag sparken från Blue Bar.
-Följer du med? -Ja.
Hej då.
-Förlåt mig för ikväll. -För vadå?
Ring mig.
Adjö.
-Varför ville du tala med mig? -Jag ville fråga dig en sak.
Minns du natten när kvinnan mördades?
Jag sa att jag trodde att jag sett en tavla i lägenheten...
-...men att den sen försvann. -Det minns jag vagt.
-Har du en tändsticka? -Nej.
Du sa att tavlan kanske föreställde något betydelsefullt.
Sen talade du om minnet och om sanningen.
-Det var helt obegripligt, faktiskt. -Ja...
Visst minns jag något, men allt är väldigt dimmigt.
Jag minns inte vad jag ville säga.
Antagligen snackade jag goja, jag var stupfull.
Lyssna här, Marc.
Varför sticker du inte bara härifrån?
Varför måste du lägga näsan i blöt?
Varför reta upp en galning, en sinnesjuk människa?
Bara en galning kan ju ha begått ett så fasansfullt brott.
Ärligt talat så gillar jag galningar. Jag dras till dem.
På något sjukt sätt lockas jag av dem. Lyssna nu.
Jag vet att den där tavlan fanns där. Det är inget jag har drömt.
Jag känner på mig att den var viktig.
Nu har det förvandlats till ett slags utmaning för mitt minne.
En utmaning... Jag brukar också utmana mig själv.
Jag förlorar alltid.
I ditt fall är det annorlunda.
Går det illa förlorar du inte bara utmaningen, utan ditt liv.
Polisen har satt upp vägspärrar.
Vad gäller mordet på Helga Ulman har inget nytt framkommit.
Polisen koncentrerar sig på en person som av ett ögonvittne-
-sågs lämna mordplatsen.
Enligt obekräftade uppgifter som hämtats ur en tidningsartikel-
-kan ögonvittnet identifiera den nattliga besökaren.
Carlo får passa sig. Inser de att den här killen är bra, får han sparken.
-Vem ni än är måste ni hjälpa mig! -Det är jag. Vad står på?
Du kommer i alla fall aldrig undan.
Jag kommer att döda dig, förr eller senare.
-Hallå? -Vad är det som händer?
Det är någon här... Han sa att han vill döda mig.
-Lyssna... Vänta! -Hallå?
Jag är helt säker. Det var den här skivan jag hörde igår.
Om jag inte missminner mig sa ni att även Helga talade om en barnramsa.
Ja, sången kan vara den utlösande faktorn vad gäller brotten.
Jag utgår ifrån min egen teori, som jag anser vara korrekt.
Mördaren lider av paranoid schizofreni.
En människa dödar med ett sådant ursinne när han får en raptus.
Men i en vardaglig situation kan personen framstå som normal.
När han begår ett mord måste förutsättningarna vara sådana-
-att galenskapen får fritt spelrum.
Det kan vara en speciell tidpunkt, en dag eller ett plagg.
Något som frammanar de bilder som i det förflutna-
-bildade ramen kring det utlösande traumat.
Jag skulle vilja tala om något betydligt mindre vetenskapligt-
-vad gäller barnramsan.
Vi ska inte glömma att Helga även talade om ett hus.
Apropå det mindes jag att jag läst en märklig bok för länge sen.
Missminner jag mig inte hette den: "Vår tids gengångare och legender."
I boken talade man om en övergiven villa.
Enligt grannarna kunde man ibland höra denna barnramsa från huset.
I boken antog man att ett mord kunde ha begåtts i huset.
-Har ni möjligtvis boken? -Tyvärr inte.
Men ni hittar den antagligen på Biblioteket för folktro.
Vår tids gengångare och legender
Det skrikande barnets hus
I ett hus utanför Rom skedde något märkligt.
En jägare hörde tidigt en morgon ett barn nynna en sång inne i huset.
Plötsligt avbröts sången av skrik och snyftningar.
Men det märkliga var att huset visade sig vara övergivet.
Nej, jag har inget nytt utöver det jag fick höra av Bardi.
-Jag har ingen adress. -Vad ska du nu göra?
Jag vill leta rätt på författarinnan till boken.
-Hon heter Amanda Righetti. -Jag skriver ned det.
Vad i helvete! Vad sysslar du med? Se dig för!
Var ni tvungna att placera telefonen just här?
Försök få tag i Righettis adress. Den kan visa sig vara betydelsefull.
Hon vet var huset finns, och kanske vet hon annat som vi behöver veta.
Jag ringer igen. Jag hör inget på den här baren.
-Vad sa du? -Hitta adressen... Det är inte sant!
Det är rena bastun härinne!
-Glöm inte fåglarna. -Ingen fara, signora Amanda.
Förlåt, men jag måste få fråga varför ni har de där fåglarna hemma.
De får mig att känna mig mindre ensam. De imiterar alla ljud.
Himmel, det är som att ha en galning hemma. Jag skulle vara rädd.
Adjö, Elvira.
Elvira!
Barnet... Huset...
Det är gengångaren från huset!
Du har två alternativ:
-Antingen rymmer du till Libanon... -Eller så försöker jag lösa brottet.
Hur lång tid tror du att det tar innan polisen hittar mig?
-Åkte du taxi till Amanda? -Nej, jag hyrde en bil.
-Varför har du inte fixat sätet? -Det har jag glömt.
-Du lämnade väl dina fingeravtryck? -Ja.
Bara en översvämning som den i Florens kan tvätta bort dem.
När de hittar kroppen jämför de avtrycken med tidigare misstänkta.
Men i slutändan kommer de till dig.
Det gör att du bara har ett par dagar på dig. Det är inte mycket tid.
Nej, det stämmer. Jag måste börja med att hitta den här.
Vilket vackert hus. Det har något märkligt över sig.
-Vet du var det finns? -Då hade jag inte behövt leta.
-Hur ska du bära dig åt? -Det säger jag inte.
Väggarna har öron. Hur visste mördaren att jag skulle åka dit bort?
Jag har ingen aning.
Nästa gång säger jag inget till någon.
Det var det värsta! Du är verkligen en schyst typ!
-Du tror väl ändå inte att jag...? -Lyssna nu.
Jag vill bara skydda dig. Det handlar om att inte försätta dig i fara.
Jag lovar att berätta allt så fort jag vet något.
Är det inte dags att sluta med den här fåniga tävlingen?
Vi borde arbeta som ett lag. Två hjärnor tänker bättre än en.
Var är er hjärna? Ni kvinnor har styrkan och slår oss i armbrytning-
-men det är mannen som har hjärnan.
Har jag gjort mig förstådd? Äntligen!
Får det lov att vara en likör?
Jag har Anisette, Sambuca...
-...Caffè Borghetti. -Har du något mindre klibbigt?
-Whiskey, konjak. -Ja, det låter bättre.
-Det är mer bekvämt hos mig. -Kanske det.
-Men här har vi det också bra. -Ja, men det är bättre hos mig.
Okej. Vi åker väl hem till dig, då.
Vem tror du att du är, egentligen?
Hur arrogant kan man vara? Du har verkligen blivit bortskämd.
Det är bara för att jag inte har en kille just nu. Det beror bara på det.
Attan! Du kan väl gissa vad som har hänt.
Jag är helt säker. Det är en Dracaena Indivisa som växer på Kanarieöarna.
Den är ömtålig och tål inte kyla.
Vi har aldrig importerat den, men den finns här på sina ställen.
-Nej, den har vi aldrig jobbat med. -Tack.
-Nej, aldrig. -Ja. Jag är helt säker.
Det var länge sen. Jag beställde dem från Kanarieöarna.
Tyvärr dog de flesta. Klimatet här passar inte trädet.
Jag beställde aldrig några fler.
-Vem köpte träden? -Jag får titta på fakturorna.
-Varför är ni intresserad? -Jag är arkitekt.
Följ med, bara.
Flaskan! Spotta ut den, för tusan!
-Vad jag har letat efter er! -Kontrolleras aldrig maskinerna?
-Jo, men då stjäl de flaskorna. -Hela stället är ju fullt av tjuvar!
-Jag är ledsen, dottore... -Jag menade inte dig, idiot.
-Så ni arbetar övertid? -Ja, strejken är uppskjuten.
Ministern går igenom våra krav, men vi planerar en sittstrejk.
-Vad planerar ni?! -En sittstrejk.
-Vi sitter på gården ett par timmar. -Vad var det du ville säga tidigare?
-Chefen vill tala med er. -Helvete!
Hallå? Är det professor Giordani jag talar med?
Jag heter Marc Daly. Jag har något viktigt att tala med er om.
Det bästa vore om vi kunde ses direkt.
Amanda Righetti har mördats.
Hennes högra pekfinger pekade mot väggen.
Det såg inte naturligt ut, snarare som om hon ville peka på något.
-Tror ni att man har hittat kroppen? -Ja.
Kanske är det här något ni inbillar er.
Men jag åker dit och tittar. Man vet aldrig.
Jag är bara tillsyningsman. Huset tillhörde en Carl Schwartz.
-Var är han nu? -Han är död. Han var författare.
Han köpte huset 1968. Innan dess stod det tomt i många år.
Man sa att det var hemsökt. Schwartz visste inget om allt det där.
Han köpte huset. Han hade nog köpt det även om han känt till spökena.
-Vem bodde där tidigare? -Jag kom ju hit först 1967.
Och hur dog Schwartz egentligen?
Den stackars mannen föll från ett fönster.
Det var jag som hittade den stackaren i morse klockan åtta.
Jag kommer hit och städar varje dag. Jag trodde jag skulle dö!
Polisen förhörde mig i flera timmar. De ville veta allt.
Men vad tror de att jag vet?
-Kroppen fördes bort för 30 min sen. -Stackars Amanda.
-Vem kan ha mördat henne? -Det måste ha varit en galning.
-Var hittades kroppen? -I badrummet.
Följ med, så visar jag er.
Ser ni alla blodfläckar? De är överallt.
Nu måste jag städa upp så att jag kan gå hem. Här stannar jag inte ensam.
Ursäkta, men den här fläcken måste jag ändå ta bort.
Det ringer.
Hallå? Men hej, Francesca!
Hur tror du att jag mår efter den där chocken?
Nej, de har redan åkt.
Ja, de tog med sig kroppen. Om de har förhört mig?
De slutade aldrig. En av poliserna hade en mustasch.
Enligt honom var jag ett viktigt vittne som kunde hjälpa dem.
Jag vet ju en hel del.
Det är väl klart att jag berättade det!
Det är inte klart än...
Oroa dig inte. Jag tar bussen kl. 18.30.
Det var...
Vad sysslar ni med? Varför har ni vridit på varmvattnet?
-Jag ville veta vem som dödat Amanda. -Med hjälp av varmvattnet?
Precis!
-Hittade polisen något här? -Bara en docka.
-Inget mer? -Jag hörde att de talade om ett barn.
Det är klart.
Ett barn.
Det stämmer. Ett barn.
Min dotter följer med er. Jag är lite upptagen.
Lämna tillbaka nycklarna när det passar er.
Olga! Kom genast hit. Rör på påkarna.
-Vad är det? -Du skulle ju aldrig göra om det!
Försvinn härifrån!
-Vad hade du gjort? -Inget. Min pappa är lite galen.
Hej då.
Gå hem, bara. Jag lämnar nycklarna senare.
Var försiktig. Det finns spöken därinne.
-Vilka spöken? -Jag vet inte, men alla säger det.
Hej då.
-Marc Daly? -Ja?
Så där är ni! Ni kom ju aldrig tillbaka. Har ni råkat ut för något?
-Nej, då. Jag är på väg att gå. -De har stängt av elen.
Ingen bor ju här, så...
-Vad har ni råkat ut för? -Inget. Jag fick lite glas i huvudet.
Jag sa ju att ni skulle vara försiktig.
Giordani...
-Gianna? -Roar du dig?
Skojar du? Jag har redan löst två korsord.
Jag har en tuff gåta att knäcka. Man har hittat Giordani mördad.
Grannarna hörde hans skrik och ringde efter polisen.
-Vad har du råkat ut för? -Det är bara en skråma.
Ärligt talat vet jag inte vad jag ska göra vid det här laget.
Den där skitstöveln vet ju vad vi ska göra på förhand.
Vart skulle jag rymma?
-Till Libanon. -Just det, ja.
-Men tyvärr är jag flygrädd. -Du behöver inte vara rädd.
Är man väl i luften vet man att man kommer ned, på ett eller annat sätt.
-Ska vi inte ta bilen till Spanien? -Vi två?
-Så jag får också följa med? -Ja, om du vill det.
Det är klart att jag vill det! Lyssna nu. Vi tar en riktig semester.
Hav, sol, fest, flamenco... Det låter väl inte illa?
Det var ju jag som föreslog det. Jag är nära ett nervsammanbrott.
Vänta, det tjänar inget till att prata mer.
Låt oss inte förlora mer tid. Åk hem nu och packa.
Jag kommer tillbaka om en timme. Det är nog bäst att vi hyr en bil.
-Min bil klarar inte av långa resor. -Jag vet det.
Du är fantastisk!
Och vem är det här, då?
En tjej jag var tillsammans med en gång. Hon heter Carol.
-I Rom? -Hon är amerikanska, men bor i Paris.
Så det är en vamp du vill ha? Du gillar visst supersexiga kvinnor.
Bye-bye!
God kväll. Det här är Marc Daly, signora.
-Ingenjören! -Nej, jag är pianisten.
-Finns Carlo där? -Nej, han har precis gått ut.
Ni kanske vill komma hit och vänta på honom?
Ni kanske inte vet att jag har varit skådespelerska en gång...
-Vad sa ni? -Inget, signora. Adjö.
Hur kunde jag ha missat det?
Jag har åkt till Via Susa nr. 24. Marc.
Jag hade rätt. Fönstret är borta.
Bra.
Glöm allt. Nu är det försent.
-Vad hände? -Jag hittade din lapp och kom hit.
I ett av fönstren lyste ett rosaskimrande ljus.
När jag hittade dig hade du redan svimmat. Elden närmade sig.
Du hade tur. Du hade kunnat sluta dina dagar som en grillad kyckling.
Förbannat! Nu är allt borta. Liket...
Det igenmurade rummet. Teckningen på väggen.
Via Susa nr. 24. Jag heter Gianna Brezzi och är journalist.
Det är väl klart att det är bråttom!
Är det brandkåren? Jag ringer angående en brand på Via Susa nr. 24.
Det här numret? -Vad har ni för nummer?
Numret är: 8314726. Skynda er, det har redan brunnit ett bra tag.
Jag vill veta vad det var som hände.
Det var väl spökena...
Vem gav dig den här? Du kan inte ha gjort den själv.
Du kan inte ha sett motivet. Vem är det som har gett dig teckningen?
Låt henne vara. Hon har gjort den själv. Flickan är konstig.
Om ni såg vad hon gör med djur... Hon dras till det makabra.
Det tvivlar jag inte på, men det här har hon inte hittat på själv.
-Det fanns en likadan i huset. -Jag såg den i skolan.
Duktig flicka. Vem var det som hade gjort teckningen?
En dag fick jag städa arkivet som straff. Det är fullt av teckningar.
I mappen från 50-talet fanns det en som såg ut så här.
-Var ligger skolan? -Jag går på Leonardo da Vinci.
-Det måste finnas miljoner mappar! -De är indelade efter år och ämne.
Titta där.
Skolåret 1951/52
-Vad är det? -Hörde du inte?
-Nej, vad var det? -Jag vet inte.
Jag kan inte beskriva det.
Fortsätt du, bara. Jag går och tittar efter.
-Vi meddelar polisen var vi är. -Ja, det har du rätt i.
Gianna...
Gianna? Gianna!
Gianna?
Hjälp mig, Marc.
Gianna...
-Gianna... Älskling. -Marc...
Ta det lugnt.
Allt det här för en skitartikel!
-Vet du vem det var? -Ja, jag vet.
Jag hittade teckningen.
-Hörde du? -Ja, namnet står ovanför porten.
Försök inte gömma dig.
Det tjänar inget till.
Jag vet redan vem du är.
Jag såg ditt namn på teckningen.
Carlo...
Jag kom försent. Förlåt mig.
Vad tänker du göra nu?
Jag måste döda dig, men det är inget jag vill göra.
Jag tycker om dig.
Men jag har inget val.
Jag sa ju till dig att hålla dig utanför det här.
Jag sa ju till dig att packa väskorna och åka härifrån.
Varför lyssnade du inte på mig?
Du är dum och envis.
Förstår du att allt det här är ditt fel?
Du ville visa dig på styva linan.
Om du bara inte hade lagt dig i den här historien...
Vem ska betala för det här, då?
-Han skulle precis döda er. -Där är han! Han springer mot muren.
Hon klarar sig. Hon vaknar tidigast imorgon, operationen var svår.
Men den gick bra, flickan är stark.
Nej...
Det är omöjligt.
Han var ju med mig när Helga mördades.
Han såg ju mördaren. Det kan inte ha varit Carlo.
Han har inget med det här att göra. Men varför?
Kanske försvann tavlan då den föreställde något viktigt?
Du kanske inte ens inser hur viktig den var?
Viktig... Viktig... Tavlan.
En spegel.
Vilken idiot jag är! Det var ju bara en spegel.
Det fanns aldrig någon tavla.
Det jag såg var en spegelbild.
Det var mördarens ansikte jag såg!
Din usling!
Det är ditt fel att min son dog. Han hade inget gjort.
Nej!
Han ville bara skydda mig.
Han hade aldrig gjort någon något illa.
Vad vet väl ni om vad som hände?
Var inte orolig. Inget kommer att hända dig.
-Jag följer med dig till kliniken. -Nej.
Jag sa att jag inte ville åka tillbaka. Jag sa ju det.
Du kan inte tvinga mig tillbaka.
-Men det är ju för ditt eget bästa. -Nej.
Nej!
Nej.
Översättning: Anna Grönberg Primetext International AB